Krisztusért égő tanúság
Husz János 600 éve szenvedett máglyahalált

Miközben a REFORMÁCIÓ indulásának 500. évfordulójára készülünk (2017-  ben), nem szabad elfeledkeznünk az előzményekről sem! Ezek sorában óriási jelentőségű a vértanú cseh reformátor tanúskodása arról, hogy JÉZUS KRISZTUS az EGYHÁZ egyetlen igazi feje! Tudnunk kell, hogy maga Luther is saját előfutárának tekintette Husz Jánost, és sokszor nyilatkozott pozitívan a huszitákról, még ha nem is mindenben értett velük egyet. Amikor a lipcsei hitvita (1519) után a cseh-morva testvérek egyházának (Unitas Fratrum – Jednota Bratrska) két lelkésze megküldte neki Husz főművét „Az egyházról” (De ecclesia), s némi halogatás után elolvasta azt, megrendülten írta Spalatinnak: „Mindannyian husziták vagyunk, anélkül, hogy tudnánk róla, s végeredményben Pál meg Ágoston is azok voltak. Ámulatomban nem is tudom, mit gondoljak, ha Isten rettenetes ítéletét szemlélem az embereken: az egészen világos és igazi evangéliumot már egy évszázaddal ezelőtt nyilvánosan elégették, ma is megbélyegzik, és senkinek sem szabad hitet tennie mellette.”
Husz János / Jan Hus a dél-csehországi Husinecben született 1369 körül. 1390-ben iratkozott be a prágai egyetemre, melyet 1394-ben végzett el. 1396-ban tudományos fokozatot szerzett, majd egyetemi tanár, 1401-ben a filozófiai fakultás dékánja, később az egyetem rektora is lett. Nagy hatással voltak rá az oxfordi angol reformátor, John Wycliffe (1320-1384) filozófiai és teológiai munkái. Mint fölszentelt pap, 1402-től a Betlehem-kápolna prédikátora, ahol cseh nyelven hirdette az igét. Krisztusért égő szívű és szavú igehirdető volt. Zbynko prágai érsek őt választotta tanácsadójának, a királyné pedig gyóntatójának. 
A középkori egyházban szörnyű állapotok uralkodtak ekkor. Két pápa is volt egyszerre. A francia király IV. Vencel cseh királlyal együtt 1409-ben zsinatot hívatott össze Pisába, hogy fölszámolják ezt a szakadást. Az egyetemen a csehek támogatták Vencelt, de az érsek s a német professzorok ellene voltak. A király ezért módosította a prágai egyetem alkotmányát, három szavazatot adva a cseheknek s egyet a más nemzeteknek. Erre a németek elhagyták Prágát s 1409-ben Husz lett a cseh többségű egyetem meghatározó személyisége. 
A pisai zsinat egyaránt letette XII. Gergelyt és XIII. Benedek ellenpápát, és V. Sándort választotta meg pápának. A leváltottak ezt nem fogadták el, így egyszerre három pápa volt már. A cseh érsek és a főpapság eleinte XII. Gergelyt támogatta. De Zbynkonak azután – Husszal és a reformpárttal szemben – sikerült rávennie V. Sándort, hogy tiltsa be a prédikálást a kápolnákban, így a Betlehemben is. Mivel Husz ezt nem tartotta be, az érsek kiátkozta s följelentette Rómában. Bár a király ekkor Husz mellé állt, az érsek 1411-ben elérte, hogy kiközösítsék: ellenfelei eretnekséggel vádolták, Wycliffe elítélt tételeinek követése miatt.
Husz azonban tovább prédikált és tanított. Cseh nyelvű írásaival ő tette irodalmi nyelvvé a prágai nyelvjárást, s új, kis ékszerű mellékjeleket használó helyesírást is dolgozott ki. XXIII. János (ellen)pápa (V. Sándor utóda) 1411-ben keresztes háborút és búcsúcédula-árusítást hirdetett XII. Gergely s annak híve, László nápolyi király ellen. Husz ezt elítélte. Ellenfelei ekkor felújították római perét, mire Husz – a király kívánságára – pártfogói birtokára, Dél-Csehországba költözött. Itt született meg „Az egyházról” szóló latin nyelvű fő műve is („De ecclesia”), melyben az egyház fejéül csak Krisztust ismerte el, vitatva az egyházi hierarchia és a pápaság létjogosultságát; a hit egyedüli forrásának pedig a Szentírást tekintette. Kulcsár Árpád: Prágai tavasz Husz János reformmozgalma (A keresztényüldözések története – 13. rész) alapján közlöm az alábbi összefoglalót:
„Husz tanításai szerint az egyház a kiválasztottak közössége. E kiválasztást emberi határozatok nem másíthatják meg, így kiközösítéssel sem lehet kizárni senkit az egyházból, még kevésbé az üdvösségből. Jézus Krisztus egyháza a kősziklára épült, s ez a kőszikla maga Jézus Krisztus. Az egyház tehát nem Péterre, hanem Krisztusra van alapozva. Péter sohasem volt az egyház feje, mert az maga Jézus Krisztus. Péter csak első volt az apostolok között, s erre a hit, az alázatosság és a szeretet erénye tette méltóvá.	 A cseh reformer azzal érvelt: ha a pápa azt kívánja, hogy Péter utódjának tekintsék, akkor kövesse őt e három erényben, mert ha nem ezt teszi, akkor Antikrisztussá válik, ellentéte lesz Péternek és Krisztusnak. Ha Krisztus helytartója akar lenni, akkor kövesse őt minden cselekedetében. Szolgáljon a hívek felé, imádkozzon értük, de ne akarjon uralkodni rajtuk. A pápa világi hatalma ugyanis nem Krisztustól, hanem Nagy Konstantin császártól származik, és az egyház kormányozható pápa és bíborosok nélkül is. Egyedül Isten törvénye lehet az egyházi ítéletek irányítója, s nem a pápa vagy a bíborosok véleménye. A pápa tévedhet, amiként tévedtek a főpapok és írástudók, mikor Jézust keresztre feszítették. A tiszta lelkiismeretű pap prédikálhat a pápa vagy a püspökök tilalma ellenére is.”
Követői egyikének – Husz által jóváhagyott – közismert követelése volt azután, hogy a hívek is, Krisztus rendelésének megfelelően „két szín alatt” részesüljenek az úrvacsorában. Ezért lett a huszitáknak – s nyomukban később nálunk az evangélikusoknak és a reformátusoknak is – fő jelképe a kehely. 
Amikor Zsigmond magyar király (Vencel cseh király testvére) német uralkodó lett, az egyház egyesítése végett XXIII. Jánossal zsinatot hívatott össze Konstanzba. Ez a zsinat azután bővelkedett rendkívüli fordulatokban: a pápa maga is 1415 márciusában szökésével próbálta megakadályozni a letételére irányuló kísérletet; aztán elfogták, börtönbe zárták (ma „ellenpápának” számít). 
Meghívást kapott Konstanzba Husz is, aki Zsigmond menlevelét elfogadva, 1414 őszén elment a zsinatra. Becsületes teológiai vitát remélt, azonban rövid idő múlva lefogták, majd bíróság elé állították. Fogsága a pápa „menekülése” után még súlyosabbá vált. Hívei ugyan elérték, hogy nyilvánosan védekezhessen, s a vádak egy részét visszavonták. 1415. június 5-8. között a zsinat által kiküldött bizottság kihallgatta. Egy 39 pontos listát állítottak össze a neki tulajdonított tételekből, amiket meg kellett volna tagadnia. 
Az utolsó tárgyaláson, 1415. július 6-án, a konstanzi dómban Husz János így tett vallást: „Nem vagyok hajlandó eltérni tanításomtól és Jézus Krisztus evangéliumába vetett hitemtől; Isten segítségével bennem marad az ő ereje is, ha a szentírás szavaival be nem bizonyítjátok (az én meggyőződésem) ellenkezőjét. Ha ezt bebizonyítjátok nekem, akkor én, amennyire csak ajkam ereje engedi, dicsőítem a (római) egyházat.” Később így folytatta: „Imádsággal fordultam Istenhez – mondotta –, hogy a Szentlélek által világosítsa meg zavart lelkemet, és nem változtatta meg elhatározásomat azután sem: nem mondhatok le egyetlen tételemről sem, amelyeket akár írásban, akár szóban hirdettem. De elutasítom magamtól mindazt, amit ezek a tanúk hazug módon mondottak és állítottak ellenem. Isten látja, hogy esküvésük minden rossznak a gyökere; még az igazság árnyéka sincs abban, amit mondottak. Egyébként én megvigasztalódom az igazság más fiaival együtt, akiket ugyanúgy hazugságokkal rágalmaznak és elítélnek, nem azért, mert téves ítéletet alkottak az áldozás titkáról, nem az egy- vagy kétszín alatti áldozásról vallott meggyőződésükért, még csak nem is azért, hogy a züllött papság ellen prédikáltak, hanem kizárólag azért, mert a római püspök ellen szóltak vagy cselekedtek, megállapítva a tényt, hogy az rangja szerint teljesen egyforma a többi püspökkel. Egyedül ezért kínozták meg és ezért ölték meg őket, miként magam is ezt tapasztalom magamon az eretnekség tanítói és (a pápaság) Rómától küldött vakbuzgó hívei részéről.” (Poggio Bracciolini beszámolója alapján idézem). 
A hitvallót szótöbbséggel – sokak tiltakozása ellenére – eretneknek nyilvánították, s még aznap megégették. Ő zsoltárt énekelve, Krisztust dicsőítve lépett a máglyára. Halála a bátorság és állhatatosság jelképévé tette. Ügyét az Úrra bízta: „Amikor Jézus Krisztust hívom segítségül, a legigazságosabb bíróra hagyatkozom, aki minden ember igaz ügyét kivétel nélkül napvilágra hozza. Ámen.” (Közli: Útmutató olvasmányokkal 2015 – Luther Kiadó, 110. oldal.)
Husz kivégzése után majdnem egy évvel, 1416. május 30-án megégették barátját, Prágai Jeromost is. Hamarosan fellángolt Prágában az ellenállás. Zsigmond – Vencel halálát követően – hiába akarta elfoglalni a cseh trónt 1419-ben. A huszita mozgalom viszont rövid időn belül két főágra szakadt: a mérsékeltebbek voltak a „kelyhesek”, a radikális – nem egyszer kegyetlen – harcosok pedig a „táboriták”. Évtizedekig tartó véres időszak következett Csehországban és a környező országokban, így hazánkban is…
Tudjuk, hogy Magyarországon is nagyon erős volt a huszita hatás, és az inkvizíció elől Moldvába menekült magyar huszita papok – Pécsi Tamás és Újlaki Bálint – készítették a XV. században az első magyar bibliafordítást.
Később a husziták mérsékeltebb, „kelyhes” ágából alakul meg 1457-től a cseh testvérek egyháza. Első püspöküket egy valdens püspök szenteli föl, majd Prágai Lukács szervezi meg őket. Ők veszik föl a kapcsolatot Lutherrel, s némelyek csatlakoznak közülük a lutheri reformációhoz. Hazánkban is van olyan evangélikus gyülekezet, melynek ősi kelyhe még a huszita időkből való! 
A cseh-morva testvérek tudós lelkipásztorai készítik el azután 1579-1594 között a teljes Biblia cseh fordítását, melynek végső szövegváltozata az 1613. évi kralicei kiadás. Mivel a Habsburg-hatalom az 1620. novemberi fehérhegyi csata után a cseh evangéliumi keresztyéneket módszeresen elüldözte, hosszú időre lehetetlenné vált ennek a Bibliának az újbóli kinyomtatása. A XVIII. századtól fogva majd az evangélikusok adják ki ezt a bibliafordítást: először – több mint egy évszázad elteltével – 1722-ben, Halléban Bél Mátyás és Krmann Dániel. Ezt a Bibliát használták évszázadokon át a tót / szlovák evangélikusok, ezt olvasták több mint 120 éven át a nyíregyházi evangélikus nagytemplom szószékén, s a XX. század közepéig a „tirpák” evangélikus otthonokban is! 
Megvannak a hazai református vonatkozásai is a huszita gyökerű cseh-morva testvérek történetének! A Habsburg-hatalom üldözése elől menekülőket mély, hitből fakadó együttérzéssel pártfogolta I. Rákóczi György, a református fejedelem – feleségével, Lorántffy Zsuzsannával együtt –, és igyekezett birtokain letelepíteni őket. Rákóczi pártfogása hosszú távon is érvényesült a szétszórtságban élő cseh-morva testvérek közösségeinek megmaradásában. Elűzött utolsó püspökük, Comenius pedig Sárospatakon is taníthatott egy időben! „A cseh-morva atyafiak váradalma, hogy visszatérhetnek édes hazájukba, csak 1781, a Türelmi Rendelet kiadása után válhatott valóra. Másfél század alatt sokan megőrizték közöttük nemzeti-vallási azonosságtudatukat és nyelvüket. Zárt közösségben éltek, egészen Miskolcig és környékéig, a Tiszáninneni Református Egyházkerület területére lehúzódtak egyes csoportjaik. A Türelmi Rendelet után ezért ennek a Kerületnek irányításával a pataki és debreceni diákok lettek a cseh protestáns egyház újjáépítői, mely nagy munkába a Tiszán-inneni cseh-morva közösségek is tevékenyen bekapcsolódtak. S hogy ez több nemzedéknyi idő után így megvalósulhatott, annak alapjait jelentős részben a bibliás fejedelem pártfogó tevékenysége rakta le.” (Dienes Dénes: I. Rákóczi György és a cseh-morva atyafiak)
A szétszóródottak sokfelé elvitték a lelki ébredés és a misszió lángját. Hiszen gondoljunk csak pl. arra, hogy a Nikolaus Ludwig von Zinzendorf által letelepített cseh-morva testvérek alapították Herrnhutot, ahonnan a bibliaolvasó Útmutatónkat („Losungen”) kapjuk most is évről-évre! Azt is hadd említsem meg, hogy John Wesley – a metodista ébredés egyik elindítója az anglikán egyházban – szintén a cseh-morva testvérekkel került kapcsolatba, s azután azok egyik londoni összejövetelén jutott személyes Krisztus-hitre 1738-ban, amikor a közösségben éppen Luthernek a Római levélhez írott előszavát olvasták…
Lám, annak, hogy mi evangélikusként vagy reformátusként, vagy más evangéliumi protestáns közösségek tagjaiként élhetünk ma ezen a vidéken is, sokkal több köze van a 600 évvel ezelőtt Krisztusról égő tanúságot tévő Husz Jánoshoz, mint gondolnánk!

Nagykálló, reformációi ünnepség – 2015. október 25.

Adámi László	
evangélikus lelkipásztor